Jag brukar skoja om att jag har minne som en guldfisk. Eller som Doris i Hitta Doris. Och det är förstås ett skämt, men det ligger en hel del sanning i det.
Jag har otroligt dåligt minne. Jag minns knappt min uppväxt. Självklart minns jag vissa delar, vissa händelser osv. Men saker som jag inser att andra minns, minns inte jag. Sanningen är att det mesta jag tror jag minns egentligen är sådant jag fått berättat för mig. Jag minns väldigt lite från Williams uppväxt. Viktiga händelser som jag skrivit upp, som när han sa sitt första ord eller när han började gå, allt sådant har jag skrivit upp men minns det inte själv. Det är en otrolig sorg för mig, och kan ha berott på att det var en tuff tid i livet, men det är inget jag kan få tillbaka.
Det där klassiska, att man går in i köket och glömmer vad man skulle hämta, är mer regel än undantag för mig. Om jag börjar tänka på något annat på vägen, eller avbryts av något, så är det helt borta. Samtidigt är mitt muskelminne bra. Och det är enda anledningen till att jag kommer ihåg olika sifferkoder. Eller hur tangenterna sitter på ett tangentbord. 😅
Men nu till anledningen till att jag skriver detta: mitt dåliga minne får inte misstas för obryddhet. Om jag inte minns din eller dina barns födelsedag, eller något viktigt som skulle hända dig idag som jag borde fråga om eller liknande, så är det inte för att jag inte bryr mig. Det är inte för att jag inte lyssnar när du berättar om saker eller för att jag tycker dina livshändelser är oviktiga. Det är bara så att jag inte minns saker som inte står nedskrivna i min kalender. Jag måste skriva upp allt. Ska jag hämta William vid bussen eller om jag måste hämta ett paket någonstans så måste det skrivas in i kalendern och poppa upp som en påminnelse. Annars är det borta.
Så, summa summarum: jag bryr mig. Jag har bara ett förbaskat dåligt minne. ❤️
![](http://lifeasiknowit.se/wp-content/uploads/2024/04/screenshot_20240429_090358_chrome6888233149789104194-1024x639.jpg)